Sóc cuinera professional
i des de ben petita,
vaig començar a tenir inquietuds per la cuina.
Amb la meva àvia, anàvem a comprar a plaça,
a recollir les verdures de l'hort
i juntes preparàvem el dinar per alimentar la família.
Gràcies a totes aquelles vivències
vaig poder descobrir la meva gran passió: la cuina.
Vaig estudiar a una escola per aprendre l'ofici de cuinera
i durant molts anys vaig treballar al sector de la restauració.
Fa cinc anys vaig voler fer un canvi professional
per entrar a treballar al sector de les col·lectivitats
i vaig trobar feina a un geriàtric.
No va ser només un canvi professional
sinó que per a mi va ser molt més.
Al geriàtric
els ingredients que utilitzàvem
eren de molt baixa qualitat
i els menús eren molt poc adequats per als avis.
Al matí, mentre preparava el dinar
amb aquelles bosses i aquelles llaunes
i remenar dins de l'olla
era conscient que allò no els agradaria.
Primer em preguntava com podia ser
que existissin tots aquests ingredients.
Quin tipus d'indústria és el que produeix tot això,
quan no són aliments?
Quines empreses són
i per què decideixen comprar aquest tipus de productes?
I per què els responsables,
en aquest cas de gestionar el centre on treballava,
permetien que les coses fossin d'aquesta manera?
Què fa que la gent, les persones,
quan van a comprar aliments i els cuinen
puguin comprar coses que no són aliments?
És inacceptable.
És inacceptable que amb l'alimentació
hàgim arribat a un extrem,
on només se li considera una mercaderia.
És inacceptable també,
que l'alimentació base, primària,
de la salut de les persones,
avui s'hagi convertit en un perill,
en un risc.
El que es produeix
esdevé en un producte completament aliè
a les seves propietats de base.
La manera de produir aquest producte fa que el deslliguem
de les seves qualitats de base,
de la funció que hauria de complir, etcètera, etcètera.
Si entenem, que per sobre de tot,
en una civilització han de regir els drets humans
i queda clar que el dret a alimentar-se,
el dret a poder viure,
és un dels drets que han d'estar preservats.
I això ha estat esborrat de les nostres polítiques.
Caldria començar per contextualitzar en un sistema capitalista,
que és una mica el culpable d'aquesta situació.
I que hàgim de muntar uns aparells tan complexos,
uns sistemes tan gegants,
mobilitzar tants diners, tants recursos,
perquè en aquest model tan complicat,
puguem al final assegurar,
una mínima part de salubritat dels aliments.
Quan seria molt més sensat,
posar els nostres esforços a canviar el model.
Hi ha una visió del Dret que pot ser coercitiva
que consisteix a prohibir moltes coses
i els estats actuals tenen tota la capacitat jurídica
per fer reglaments que prohibeixin la producció de certs aliments
o una manera de produir els aliments.
Això es pot fer. Seria un punt de vista molt coercitiu.
Des d'una visió del Dret més positiva,
més constructiva,
seria tenir la visió política o la voluntat política,
de dir: alimentar-se bé és un dret social.
I això és des de la perspectiva de la Sobirania Alimentària,
el que es vol reclamar:
El dret dels pobles camperols,
a produir aliments de qualitat
i el dret dels consumidors i consumidores
a alimentar-nos amb aquests productes.
Una altra opció política és
des de la sensibilització, com es fa amb totes les polítiques de salut
Fer campanyes de sensibilització i passar per l'educació
L'educació és el camí més llarg però és el més eficaç.
Quan allò que cuines tu mai t'ho menjaries
comences a sentir un conflicte intern.
Va arribar un moment en que tenia problemes per dormir
perquè no és gens agradable
veure com hi ha unes persones que viuen en un lloc
en que depenen del que tu els prepararàs per alimentar-se
i que dia a dia ho intenten però mai ho poden aconseguir.
Jo veia molt clarament que el meu treball era omplir plats
però en cap moment era alimentar persones.
Sis mesos després vaig deixar la feina.
Va arribar un moment en que el pes del què havia de fer allà
va poder més que la meva necessitat econòmica de treballar.
Tenim un model d'agricultura,
que des del punt de vista de la seva forma de fer
i la seva manera de pensar,
és un model d'agricultura capitalista.
És un model que vol, com bon sistema capitalista,
produir i acumular el màxim de riqueses
a costa de costos socials, costos ecològics ...
A la terra se la maltracta, se la trepitja
amb pesticides.
Se li exigeix ​​pràcticament fins a ofegar, fins esgotar-la.
Tot allò que ens havien dit o que havíem estudiat
que si la terra l'havies de treballar
d'una manera molt agressiva perquè pogués donar quelcom producte
i havies de fer servir llavors híbrides
perquè fossin més productives
i acabar amb la fam en el món...
I ara utilitzarem transgènics perquè així acabarem
amb la fam del món...
I la terra és igual, és un zero a l'esquerra:
Tot això és una mentida.
Aquest model que busca el màxim de productivitat,
no té cap o molt poca consideració de respecte sobre el planeta.
Amb la qual cosa,
no només està posant en escac la natura,
sinó que està posant en perill l'alimentació
de les nostres properes generacions.
Vaig veure que la meva feina estava buida de valors,
que per molt que sabés reconèixer un bon producte,
ignorava el seu origen, el seu cultiu...
En el cas dels animals,
com havien estat cuidats a la granja.
I per a mi era molt important en aquell moment,
sobretot després de l'experiència del geriàtric,
aprendre tots aquests valors
que farien que pogués dur a terme
un projecte de menjador saludable i de qualitat.
La moto que ens havien venut sobre la terra
era un sistema comercial, consumisme nu i cru.
Quan la comences a treballar i a cuidar
t'adones que tot allò que havies aconseguit anys enrere
amb una agressió,
amb una despesa de diners exagerat per metre quadrat,
no cal.
En canvi,
hi ha una agricultura camperola,
una agricultura tranquil·la, una agricultura femenina.
L'agricultura que estàvem comentant,
està pensada i dissenyada sota una concepció molt masclista,
de dominació, de maltractament, d'exigència a la terra,
als recursos naturals, als animals...
Mentre que hi ha una agricultura que pensa
en tenir cura d'aquesta terra, en respectar-la.
Com més la cuidis, com més la mimis,
com més matèria orgànica,
com més diversitat de cultius facis
cada vegada tindràs més rendiment per metre quadrat,
podràs alimentar més persones amb la mateixa terra.
És una agricultura que, durant 10 mil anys,
ha demostrat capacitat més que suficient,
d'alimentar la població
sense posar en risc l'alimentació del futur.
Ha demostrat que ens pot seguir alimentant,
oferint aliments de qualitat,
sans per a nosaltres i per al medi ambient.
I sobretot, aliments produïts per moltes mans.
Estem vivint una època de molts avenços tècnics,
però moltes vegades la tecnologia i l'avenç científic
s'han preocupat que el producte alimentari
tingui grans produccions, tingui bellesa, duri,
pugui viatjar a l'altra punta del món i conservi un aspecte fantàstic.
Avui en dia hi ha molts canvis,
en la forma d'aconseguir el producte alimentari final,
en l'elaboració, en la manipulació
i en la procedència.
I tot això s'hauria d'estudiar,
per veure si realment, el que arriba sobre de la taula,
té tots els nutrients que ha de tenir.
Hem de recordar el que menjava el nostre avi, el nostre besavi
en un entorn com el nostre,
quan al supermercat no hi havia fideus de color blau com hi ha ara
i es nodria amb el que hi havia al seu entorn.
Aquest avi o besavi no tenia nevera
per tant era un producte fresc, se'l menjava directament.
I aquest mateix besavi, naturalment,
menjava més hidrats de carboni perquè tot estava fet a mà
per tant necessitava alimentar-se més.
Hem de pensar què menjava el besavi,
però en les mesures d'avui dia.
Antigament, els nostres avis,
agafaven una escarxofa de l'horta
i això mai havia tingut contacte amb química ni amb res.
Recordo que quan jo era petit,
carn es prenia dues vegades a la setmana,
perquè n'hi havia poca, no hi havia revolució industrial
i la carn, era carn de veritat.
Llavors menjaves a base d'arròs, de llenties, de molta llegum,
de verdura de temporada, era el que hi havia llavors.
Amb la qual cosa, amb què hi hagués una dieta,
encara que no fos la ideal, hi havia nutrients.
Ara, tot això ha canviat per complet.
Ara hi ha una alimentació industrialitzada.
El que prima és que sigui rendible
per a qui comercialitza aquest aliment,
no si hi ha molts nutrients o no, perquè com tampoc t'ho exigirà ningú.
Potser no s'ha controlat tant el valor nutricional,
aquell punt d'aliment sa
que teníem abans per proximitat.
Per tant hauríem de demanar,
que en totes les manipulacions genètiques que fan dels aliments
es tingui en compte també la salut de l'aliment.
Que en definitiva, si bé és un motor de comerç,
és principalment un producte alimentari.
Demanar que es pensi
en el respecte per l'aliment.
Ens preguntem què és un transgènic
què és aquest blat de moro modificat genèticament que es conrea a Espanya
i la resposta és:
és un blat de moro fabricat per produir insecticida.
És un blat de moro que conté un nivell d'insecticida molt alt,
que és una nova toxina
i que no és com diuen alguns,
la mateixa toxina que la dels bacteris del sòl
usades en l'agricultura ecològica.
S'han transformat totalment i la planta fabrica aquest insecticida
i això ho hem fet
perquè hem sobrepassat la barrera sexual de les espècies.
És la primera vegada en la història de la humanitat,
que una espècie, l'espècie humana,
és capaç d'agafar els gens de qualsevol espècie
i posar-los en qualsevol altra.
I què passa?
Finalment el que tenim són sistemes industrials.
L'agricultura no s'entén com agricultura,
sinó que s'entén com a indústria.
Pensats a produir més.
Animals en molt poc espai,
hormonats,
amb tractaments antibiòtics per evitar les seves infeccions de forma prèvia.
Monocultius al camp.
Una altra vegada, una exigència brutal sobre la terra.
El cultiu convencional és com una persona que està a la U.V.I.
a la mínima que li treus un tub
ja no pot viure no? Doncs a les plantes els passa el mateix.
Quan ja tenia clar quins eren els valors
per fer un menjador saludable
el que necessitava era buscar una escola.
Per entrar a gestionar el servei de menjador d'una escola,
habitualment el que has de fer és presentar-te a un concurs.
En aquests concursos, el criteri que es valora
per decidir quina empresa serà la gestora del menjador,
sempre és el preu.
Així les empreses,
per presentar-se a aquests concursos i guanyar-los
el que fan és presentar el preu més baix.
El que ens podem preguntar, i això és el més alarmant,
és què han de fer les empreses per poder oferir un preu tan baix
i quins són els productes que han de comprar
per poder rebentar la proposta de concurs i poder guanyar-lo.
Les escoles estan declinant en la seva majoria de casos,
l'alimentació a grans empreses de càtering.
Però aquestes grans empreses
dedicades a la preparació d'aliments per col·lectivitats,
s'han anat concentrant en molt poques empreses.
Quatre o cinc empreses
controlen un volum de negoci molt important.
I són, des d'aquesta posició de poder,
que acaben marcant el menú,
els aliments que arriben a les taules dels nostres fills i filles.
Hi ha un pacte important,
entre aquestes empreses de càtering i les grans empreses agrícoles
d'agricultura industrial.
Amb la qual cosa,
en la mesura que l'alimentació escolar
passa per aquestes empreses de càtering,
s'està reforçant aquest model que denunciem,
d'agricultura industrial, d'agricultura capitalista,
d'agricultura sense respecte al planeta.
En un menjador escolar, davant d'un plat
ens podem preguntar: Com s'ha controlat?
Quins estudis s'han fet per garantir la seguretat alimentària
del que em menjaré?
Menjaré un blat de moro que no conec?
O menjaré el pernil
que prové d'un porc que ha estat alimentat amb aquest blat de moro?
Què és el que s'ha controlat?
I aquí vam descobrir el veritable escàndol
un acte veritablement deshonest:
El govern i les empreses no han estat capaços de realitzar
més que tres mesos d'assajos amb animals de laboratori
donant-los de menjar aquest tipus de blat de moro.
L'escola, en un primer moment,
tenia un servei de càtering
el menjar provenia d'una empresa, que ens els portava en camions.
I llavors hi va haver un canvi d'edifici,
es va construir aquesta nova escola
i políticament insistim
perquè en lloc de construir un office
per rebre aquests aliments externs,
ens construïssin una cuina in situ.
Pensant que d'aquesta forma, guanyàvem en qualitat
perquè el menjar estava elaborada al moment,
en comptes d'estar reescalfat.
Es va fer així, es va aconseguir,
ens van construir la cuina in situ.
Però en seguir treballant, ens vam adonar
que tampoc ens estava garantint,
que l'aliment que s'estava processant o cuinant
per als nostres alumnes fos el més adequat.
Com a cuiner el més important per a nosaltres
és la qualitat del producte,
la qualitat gustativa,
però també la qualitat intrínseca del producte.
Vull dir,
que necessitem alguna cosa que sigui fàcil de cuinar
que no perdi el gust ni la textura quan es cou
per trobar productes així,
cal buscar productes més naturals.
Els productes que estan modificats industrialment,
on s'afegeixen
additius químics,
perden les propietats gustatives i organolèptiques.
El que cada infant realment busca
és l'autenticitat de les coses
ell ja ve al món amb un registre
i amb una programació que diu: alimenta't d'això,
que això és sa, que això és bo
però després, què és el que troba quan arriba a aquest món?
El que troba és que tot está falsejat :
els aliments estan arrebossats,
els posen salses per confondre els sabors.
Arribats a aquest punt, al nen se li crea una gran confusió.
Ens podem preguntar:
Quins són els aliments del menjador escolar
que contenen transgènics?
I aquí, lamentablement, ens adonem que
si no hem fet l'esforç de fer un menjador ecològic
per conèixer la procedència dels productes,
llavors què menjaran els nostres fills?
Residus de transgènics a tots els nivells:
pot ser la salsa de pastanaga amb una mica de lecitina de soja,
la pastanaga ratllada utilitzada per als entrants
que creurem que és bona
però portarà restes de soja amb herbicida importat d'Argentina.
Pot ser també l'hamburguesa congelada,
on han afegit lecitina de soja transgènica,
perquè no perdi l'aigua quan es cou
ja que es tracta de carn artificial
que no és procedent directament de l'animal
sinó que ha estat manipulada amb productes artificials.
En l'alimentació industrial serà sempre així.
La meva responsabilitat, com a directora del centre
és vetllar perquè els nens tinguin la màxima qualitat,
en tots els moments del dia,
però sobretot en el moment alimentari.
Perquè la realitat social
és que les famílies necessiten aquest servei i molts nens es quedaven a dinar.
Això ens va fer plantejar que havíem de cuidar especialment aquest moment
per dues coses:
la importància nutricional i la importància de l'acte alimentari.
Jo he de relacionar-me amb l'acte alimentari,
ha de ser el meu col·lega
mantindrem unes relacions,
es crearà un vincle
i des d'aquest benestar que m'aporta l'acte alimentari
serà el que m'acompanyarà la resta de la meva vida.
Serà com jo afrontaré la vida,
com em situaré davant de la vida.
Buscant l'autenticitat
de les coses, de l'entorn,
però tot comença en un primer moment
aquell moment en què ets tan petit
i que busques el no-camuflatge,
el no-amagar.
T'alimento perquè t'estimo.
Aquest és el missatge.
I respecto el teu ritme alimentari.
A més et respecto
perquè t'estic oferint uns aliments de qualitat,
no t'estic falsejant,
t'estic acompanyant
a descobrir el món des de l'autenticitat,
l'autenticitat del plat.
L'escola bressol El Rial buscava qualitat,
cosa que és poc habitual en aquest sector.
Quan vaig venir a presentar el meu projecte,
la direcció de l'escola va ser molt receptiva
i de seguida vam començar a treballar plegats
per fer un menjador saludable.
Ella va presentar una proposta a l'escola,
ens va semblar molt interessant
i des de llavors s'ha fet un canvi substancial,
molt important,
no tan sols en el tipus d'aliment que ens arriba,
que ara és ecològic, de temporada i de proximitat.
Sinó també en l'estructuració dels menús.
Aquí a l'escola,
es treballava amb verdura congelada, destemporalizada.
Hi havia bastants precuinats, dels que es fregeixen,
molta proteïna animal.
Llavors, jo,
amb la intenció de canviar tot això
el que vaig fer va ser començar a cercar productors propers
que ens poguessin proveir d'aliments ecològics.
Horta ecològica Pla de Munt
neix de la necessitat de sortir del comerç convencional.
Perquè de la de mateixa manera que canviem la manera de produir,
també hem de canviar la manera
de com portar això a la gent.
Si acaba al mercat,
no se sap de qui ve,
es perd la línia del producte.
Vendre al major és difícil,
perquè has de tenir sempre una regularitat.
El mercat convencional és un mercat molt agressiu,
és un mercat que vol molta quantitat d'un sol producte
i durant tot l'any.
A partir d'aquí,
en convencional se suposava que havíem de fer monocultiu,
que és el que ens van ensenyar a l'escola.
Fer monocultiu, amb molta quantitat d'un mateix producte
per fer-te un lloc en el mercat
i tenir pes dins del mateix.
Quan comences a fer el canvi de convencional a ecològic,
el primer paràmetre que et demana l'ecològic
és una rotació de cultius,
i això és el primer que vam aprendre.
De tenir tres cultius a tenir-ne deu.
I si en comptes de tenir deu pots tenir quinze, millor .
I si pots arribar a tenir vint, encara millor.
Es tracta de buscar
més varietat de producte dins de la temporalitat
i buscar productes
que s'han arribat a perdre
i es poden tornar a introduir.
Que encara que siguin de temporada i diguis:
en la temporada d'hivern no hi ha res.
Comences a comptar i t'adones que
estan apareixent productes
i acabem tenint un llista
que no només té cols, bledes i espinacs.
Sinó que és possible fer més coses.
Quan vam començar a fer canvis en el menjador
vam veure que treballar amb la temporalitat
ens donava un potencial molt gran a la cuina.
Per exemple, ara en el cas de l'hivern,
teníem 25 o 30 verdures diferents
que ens permetien treballar un menú igual durant tot l'any
però que canviés en funció de la temporalitat.
Nosaltres aquí a l'escola tots els mesos tenim,
per exemple, una crema de verdures
que en funció de la temporada serà més dolça o més amarga.
Tindrà un color o un altre
segons l'ingredient principal de la crema.
Si és la remolatxa, serà de color rosa,
amb la carabassa serà taronja
si li posem espinacs o bledes, serà verda
i tot això fa que els nens puguin gaudir
per una banda de la confiança de conèixer aquell plat
i per una altra de que aquest plat mai és igual.
Quan treballàvem amb convencional, cultivàvem tan sols tres productes,
jo comprava verdura com qualsevol altra persona.
Ara mengem els que ens dóna la terra
i he hagut de variar tot el meu menú.
Entenc doncs que tota persona que decideix
llançar-se i col·laborar amb projectes com el nostre
ha d'adaptar el seu tipus de cuina,
cosa que no és fàcil, perquè vivim temps
en què els horaris ens condicionen tot.
Quan treballem amb una mongeta fresca de Palafolls,
el que sabem és que el poc recorregut que ha tingut aquesta verdura
ens ofereix el màxim de nutrients.
Com ha estat conreada
amb producció ecològica, no té pesticides ni químics
i com el seu recorregut ha estat poc,
no ha perdut cap nutrient.
Perquè l'endemà els nens ja l'estan menjant.
En canvi, quan anem a un distribuïdor
per comprar mongetes, siguin fresques o congelades,
és molt probable que aquestes mongetes
s'hagin produït en llocs com el Marroc.
La legislació de la producció al Marroc
permet utilitzar nivells més alts de pesticides i químics
que els permesos per la Unió Europea.
Ens podem trobar que aquestes mongetes continguin
un nivell molt alt de pesticides i químics
i que a més amb tot el recorregut
que han de realitzar fins a arribar a la cuina,
els pocs nutrients que tenien és molt probable que s'hagin perdut.
-Tres cistelles de verdures.
Exacte, tres cistelles de verdures,
Val i aquesta ja la signo jo perquè és la meva còpia.
Abans et deia un comercial i et deia:
"Vull tants quilos" i tu responies: "Ostres, doncs no els tinc"
"Doncs busca la manera d'aconseguir-los"
Ara, la persona ho enten perfectament,
si ens quedem sense espinacs,
no passa res la gent ho enten.
La gent agraeix que li expliquis
que t'has quedat sense espinacs
perquè la pluja les ha espatllat
i com ho enten
es creen vincles,
i aquesta és la part més bonica.
Des del moment en que et planteges treballar
amb productors i amb la temporalitat
has d'invertir l'ordre.
Nosaltres parlem amb els productors
perquè ens diguin
de quins aliments us podran proveir
i, a partir d'aquí, muntem el menú .
Si no respectem aquest ordre
el que ens trobarem serà que
ens abastirem d'aliments o de productes
que no sabrem d'on vénen
i que segurament no tindran aquesta qualitat nutricional.
A nosaltres ens facilita molt més el treball,
perquè en realitat, quan ja tenim la base
dels aliments que utilitzarem
preparar aquest menú és molt més senzill.
Treballar per a una escola bressol
com és la de Sant Cebrià
no suposa cap problema, perquè estan tan adaptats.
Realment,
jo no tinc problema.
Poso el que correspon: la temporalitat.
I la persona que està a la cuina és la que s'encarrega de la resta.
Per tant la nostra feina, en aquest sentit, és molt agradable.
Els nens estan encantats amb el que mengen
i hem sortit del típic:
és que els costa menjar verdures, és que els costa menjar peix ...
perquè la realitat, quan els veus dia a dia,
és totalment diferent.
Gaudeixen,
que els presenten un plat de verdura amb remolatxa,
amb bròquil, amb infinitat de coses
que fins i tot els pares se sorprenen que s'ho mengin
i els nens ho gaudeixen molt.
Habitualment en les col·lectivitats,
les propostes que hi ha de menús
es basen en un tipus d'alimentació
que ja està bastant caducada.
Perquè en el moment en què hi ha una revolució industrial
i els aliments ja no es produeixen de la mateixa manera que abans,
es perd molta qualitat.
El que hem de fer és mirar quins són els aliments
que realment ens poden garantir un potencial nutricional
i adequar-los al menú.
Què passa, a més, amb la població infantil?
La gent pot pensar,
que la proteïna animal és perquè creixin els nens.
Això és un mite.
El que ha de tenir els nens són bons nutrients.
Hi ha molta deficiència nutricional quant a la qualitat.
Són animals alimentats amb pinsos,
pinsos compostos d'aliments transgènics,
amb soja, amb blat de moro, amb restes d'altres animals...
Amb això s'està aliment a l'animal i amb això s'està alimentant al nen.
Per tant és molt més saludable
tenir un menú amb una reducció de proteïnes animals
i potenciar les vegetals,
en l'àmbit de qualitat nutricional,
que pretendre mantenir les proteïnes animals
quan són de molt baixa qualitat.
Què és el que et trobes?
Doncs que aquí a l'escola, els nens des de zero a tres anys,
que estan en edat d'introducció alimentària,
accepten molt bé
totes les propostes que els oferim des del menjador.
Però en aquest cas les dificultats provenen de les famílies
perquè socialment les famílies pensen
que la reducció de proteïna animal
la fas per un estalvi econòmic, quan no és així,
nosaltres ho fem per millorar la qualitat nutricional.
No és el mateix un aliment que un altre tipus d'aliment.
No tenen la mateixes qualitats.
Per exemple, jo li dono al meu fill per menjar,
proteïnes d'un bistec,
o les proteïnes que provenen de la combinació de la llegum
amb arròs o un cereal integral.
És una proteïna, d'una qualitat proteica,
igual o millor.
Però des d'un punt de vista de salut,
de rendiment escolar, de concentració
i d'equilibri alimentari,
és molt millor.
En els serveis de menjador,
habitualment hi ha una estructura muntada
que es compon d'un primer,
un segon plat,
postres, aigua i pa.
Tots els menjadors treballen a partir d'aquest plantejament
nosaltres fem una proposta diferent.
Nosaltres entenem l'alimentació com a un àpat,
i no es pot comptabilitzar per plats.
Podem menjar un plat únic de proteïna vegetal,
amb el brou de verdures, cereal i llegum,
i de postres, un làctic.
La fruita.
Generalment, des de sempre, com un hàbit,
des de petits ens donen la fruita després de dinar.
Doncs sabem que la fruita, després de dinar,
produeix molt més indigestió,
alentiment de la digestió
i en general,
no és el millor moment per donar la fruita
perquè és una incompatibilitat alimentària.
És millor donar-la de berenar.
Només amb això, fas que el nen rendeixi més.
Treure aquesta fruita a l'hora de les postres,
que molts nens després de dinar un primer i un segon
tenien la dificultat de què la fruita es quedava al plat
i que no aconseguien menjar perquè ja no els venia de gust.
I passar aquesta fruita a mig matí,
ens ha donat un resultat molt positiu.
I això que tinc aquí, què és?
- Una mandarina. - Una mandarina, molt bé.
I això que tinc aquí?
Que s'assembla a una mandarina però més gran.
Una mandarina molt gran.
- No, una mandarina molt gran no, això és una taronja.
Ara els nens de l'escola
mengen una selecció de fruita ecològica i de temporada a mig matí,
estan molt receptius a l'hora de menjar-la,
perquè ja fa hores que han esmorzat
i els agrada molt.
I a l'hora del menjador, la resposta també ha estat molt bona,
perquè ara quan s'asseuen a menjar
no esperen un nombre de plats que van apareixent,
sinó que s'asseuen per alimentar-se.
Pel que fa a les famílies,
també han estat un handicap important
perquè ha calgut informar als pares i mares,
perquè fessin un canvi en la seva forma de valorar
la importància d'aquest moment alimentari,
d'aquest temps de menjador.
La meva experiència en el meu poble,
on el menjador escolar és ecològic,
és que els nens redescobreixen el gust dels aliments,
el plaer de menjar coses originals i variades,
no s'acontenten només a menjar arròs, pasta i varetes.
L'alegria dels nens a redescobrir els gustos
els porta a parlar d'això als seus pares,
llavors són els pares els que demanen una alimentació sana.
Ara, a França, són els pares el que s'associen,
per demanar als polítics que facin menjadors escolars ecològics.
La idea del taller d'avui és que
aprengueu a cuinar sense recepta.
Per què aquest objectiu?
Perquè si venim a un taller
i comencem a apuntar al mateix temps que cuinem,
el que aconseguim fer és una recepta determinada,
després quan arribem a casa el que buscarem
és aplicar aquesta recepta en concret.
Però el que volem avui és donar-vos eines,
idees de coses que es poden integrar en la vostra cuina
per fer en un moment donat un plat més ràpid,
a casa,
però integrant ingredients que potser no siguin els habituals que teniu.
El que fem des de l'escola
és fer pedagogia amb les famílies
i oferir-los la possibilitat de fer tallers
aquí, a la cuina de l'escola
perquè puguin conèixer
alguns plats que s'han estat cuinant al menjador
i tenir noves propostes per
canviar l'alimentació a casa.
Qui és el protagonista del taller?
La cistella de verdures.
Aquesta cistella s'assembla molt a la que tenim a l'escola
i el que farem avui serà cuinar diversos plats
amb aquestes verdures, algun cereal i algun llegum...
Els pares veuen el menú de l'escola bressol
i veuen certs cereals
i verdures de temporada que no coneixen.
A través d'aquests tallers, poden venir aquí
fer un aprenentatge d'aquests aliments desconeguts per a ells
i els serveix també per tenir una proposta de sopar
que camini conjuntament amb la proposta que tenim a l'escola.
Ara mateix volem preparar un sopar,
pel que intentarem fer alguna cosa
que sigui còmode, que us pugueu endur a casa,
perquè ja us veia així amb els brous,
i això no.
El que buscarem és fer hamburgueses i croquetes.
Les croquetes habitualment les preparem amb beixamel
i avui veureu com es poden fer amb mill
i estan boníssimes.
Aquí teniu un raspall per netejar les verdures.
Normalment les verdures tenen terra enganxada,
com que no les pelarem,
perquè volem aprofitar tot el nutrient,
el que farem és rascar
i assegurar-nos que quedi ben neta.
Els greixos vegetals és millor fer-los al forn
que a la paella,
perquè al forn no se'ns trencaran ...
Ens hem trobat molt sols.
Quan busques altres escoles que facin un menjador d'aquest tipus
no les trobes
o bé nosaltres no hem sabut trobar-ne per aquí a prop.
Els menjadors poden ser ecològics perquè econòmicament és viable,
el que passa és que les empreses de col·lectivitats
no tenen cap tipus d'interès a oferir alimentació de qualitat.
Perquè ni s'ho demanen les famílies,
ni tampoc ho demana la Generalitat en l'àmbit de gestió del servei.
Administrativament vam trucar a algunes portes,
com ara el Consell Comarcal,
del qual només rebem absolut silenci,
sota la resposta que
en el tema de les escoles bressol no es ficaven.
A poc a poc.
Sense córrer, Martí, sense córrer.
En l'àmbit local, és a dir,
el que seria el Consell Comarcal o els ajuntaments
no donen cap suport a aquest tipus de projectes,
al contrari, preparen concursos a mida
perquè les empreses de les grans col·lectivitats,
puguin ser les que directament gestionin aquests menjadors,
impossibilitant que petits projectes, com el nostre,
tirin endavant.
El que ens trobem sempre és el discurs del preu,
que amb el preu que es paga no és possible donar aliments de qualitat,
en aquest cas ecològics.
Però tant aquest projecte de l'escola bressol, com altres que existeixen,
estan demostrant que pel mateix preu que paguen a les altres escoles,
es pot alimentar amb salut,
i es pot alimentar d'una manera responsable.
És possible crear menjadors escolars ecològics
en qualsevol lloc,
a més aporten un teixit associatiu i econòmic a cada poble.
És interessant veure que al meu poble,
estem creant
noves explotacions agrícoles
per alimentar el menjador.
Aportant nous llocs de treball
i mantenint la riquesa a escala local,
en comptes d'exportar aquesta riquesa
i donar-la a grans institucions agroalimentàries.
Jo penso que els mediterranis que tenim la sort de viure
en una comarca, per exemple, com El Maresme,
amb costa, amb hort, amb muntanyes,
amb hortes encara en plena producció,
amb camperols joves que creuen en el seu treball...
Si no som capaços tots
de protegir aquests petits cultius
que arriben al mercat i no poden competir,
ni en la presentació, ni en el preu
d'un altre producte que ha estat conreat
en grans extensions i en grans produccions;
si no protegim aquest producte directe,
que moltes vegades és ecològic
o d'una agricultura protectora
o fins i tot biodinàmica
si no els protegim, desapareixeran.
Tot allò que em van ensenyar en moltes ocasions és mentida,
jo suposo que els meus professors no ho van fer amb mala fe,
perquè és el mateix que ells van aprendre,
és una cadena.
No sé qui és el culpable d'haver reconduït aquesta societat
on som, a aquest carreró sense sortida.
Però llavors dius,
he pogut sortir
i em sento bé fent el que estic fent.
Hi ha molts canvis per fer, a molts nivells.
Crec que fomentar uns menjadors,
a les escoles,
que puguin encarrilar aquesta filosofia,
crec que ja és un començament molt bo.
No ho és tot però és un bon començament.
Jo estic convençuda
que hi ha molta gent que voldria menjar millor
i potser no ho fa perquè ho desconeix.
És una pedagogia en la qual també pot ajudar l'escola.
Evidentment que aquesta pràctica s'ha de fer en família
però l'escola pot fer una gran tasca.
Per canviar la situació actual dels menjadors
el que cal és informar les famílies
o recordar que l'alimentació és un dret.
Que totes les persones tenim dret
a una alimentació de qualitat.
Darrerament repeteixo un proverbi africà,
que he modificat,
i que penso que apunta clarament a una altra forma d'entendre
el que ens arriba als nostres menjadors:
Molta gent petita, en molts llocs petits,
conrearan petits horts, que alimentaran el món.